„Otec toho chlapce hned zvolal: ,Věřím! Pomoz mé slabé víře!‘“ (Mk 9,24)
Ježíš je v doprovodu učedníků na cestě do Jeruzaléma. Už je začal připravovat na rozhodující setkání: na odmítnutí ze strany náboženských autorit, odsouzení k smrti ze strany Římanů a ukřižování, po kterém bude následovat vzkříšení.
Pro Petra a ostatní, kteří ho následovali, je to těžko pochopitelná záležitost, ale Markovo evangelium nás doprovází při postupném objevování Ježíšova poslání: definitivně spasit lidstvo skrze křehkost utrpení.
Během své cesty Ježíš potkává mnoho lidí a ke každému přistupuje s porozuměním jeho potřebám. Nyní ho vidíme, jak zaslechl volání o pomoc jednoho otce, který ho prosí, aby uzdravil jeho těžce nemocné dítě, pravděpodobně epileptika.
Aby mohlo dojít k tomuto zázraku, Ježíš něco po otci žádá: víru.
„Otec toho chlapce hned zvolal: ,Věřím! Pomoz mé slabé víře!‘“
Otcova odpověď, vyslovená nahlas před zástupem lidí, kteří se kolem Ježíše shromáždili, si zdánlivě protiřečí. Tento muž, jako se často stává i nám, cítí křehkost své víry, neschopnost plně vložit důvěru v Boží lásku, v jeho plán štěstí pro každého z jeho dětí.
Na druhé straně dává Bůh důvěru člověku a nedělá nic bez jeho přispění, bez jeho svobodného přitakání. Žádá naši účast, i když nepatrnou: poznat ve svědomí jeho hlas, důvěřovat mu a milovat.
„Otec toho chlapce hned zvolal: ,Věřím! Pomoz mé slabé víře!‘“
Veliká část kultury, do níž jsme ponořeni, oslavuje agresivitu ve všech formách jako vítěznou zbraň k dosažení úspěchu.
Evangelium nám naopak předkládá paradox: uznat svoji slabost, omezení a zranitelnost jako výchozí bod ke vztahu s Bohem a k účasti spolu s ním na největším vítězství: na univerzálním bratrství.
Ježíš nás celým svým životem učil logice služby, volbě posledního místa. To je totiž optimální pozice k proměně zdánlivé porážky v nesobecké, nepomíjivé a sdílené vítězství.
„Otec toho chlapce hned zvolal: ,Věřím! Pomoz mé slabé víře!‘“
Víra je dar, o nějž můžeme a máme vytrvale prosit, abychom mohli s Bohem spolupracovat na otevírání cest naděje pro mnohé.
Chiara Lubichová napsala: „Věřit – to znamená vědět, že Bůh se na nás dívá, že nás miluje a že sleduje každou naši modlitbu, každé slovo, každý pohyb, každou událost – smutnou, radostnou i indiferentní; každou nemoc, všechno, úplně všechno (…). Jestliže Bůh je Láska, logicky z toho vyplývá naprostá důvěra v něho. Můžeme tedy k němu mít takovou důvěru, že s ním často hovoříme, předkládáme mu své záležitosti, své úmysly a plány. Každý z nás se může odevzdat jeho lásce s jistotou, že bude pochopen a že se mu dostane útěchy a pomoci. (…) Můžeme mu říci: ,Pane, pomoz mi, ať zůstanu ve tvé lásce. Učiň, abych ani na okamžik nepřestal cítit, uvědomovat si, z víry poznávat a zakoušet, že mě miluješ, že nás miluješ.’ A potom milovat. Působením lásky bude naše víra pevná. Nejenže v Boží lásku uvěříme, ale až hmatatelně ji pocítíme a uvidíme, jak se kolem nás dějí ,zázraky’.“[1]
Letizia Magri
[1] Ch. Lubichová, Slovo života na říjen 2004, Nové město 10/2004, str. 15.
Slovo života – září 2024
„To slovo však musíte uvádět ve skutek, a ne abyste ho jenom poslouchali. To byste klamali sami sebe.“ Jak 1, 22„To slovo však musíte uvádět ve skutek, a ne abyste ho jenom poslouchali. To byste klamali sami sebe.“ Téma poslouchání a uvádění ve skutek je hlavním...
Slovo života – srpen 2024
„Pane, je dobře, že jsme tady.“ (Mt 17,4)„Pane, je dobře, že jsme tady.“ (Mt 17,4) Ježíš se svými učedníky je na cestě do Jeruzaléma. Když jim oznámí, že tam bude muset trpět, zemřít a vstát z mrtvých, Petr se vzbouří, což odráží všeobecné zděšení a nepochopení....
Slovo života – červenec 2024
„Hospodin je můj pastýř, nic nepostrádám.“ (Ž 23,1)